Svenåke Svensson
Svenåke Rickard Svensson
Född: 27 februari 1950
Ishockeyspelare
Position: back
Moderklubb: Kiruna AIF
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1973/74 | 28 | 5 | 2 | 7 |
1974/75 | 14 | 0 | 1 | 1 |
Svenåke Rickard Svensson
Född: 27 februari 1950
Ishockeyspelare
Position: back
Moderklubb: Kiruna AIF
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1973/74 | 28 | 5 | 2 | 7 |
1974/75 | 14 | 0 | 1 | 1 |
Bengt Ove Svensson
Född: 4 februari 1949
Ishockeyspelare
Position: forward
Moderklubb:
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1968/69 | 14 | 3 | 2 | 5 |
1969/70 | 16 | 4 | 1 | 5 |
1970/71 | 18 | 4 | 5 | 9 |
1971/72 | 23 | 4 | 9 | 13 |
1972/73 | 16 | 5 | 2 | 7 |
1973/74 | 18 | 4 | 3 | 7 |
1974/75 | 21 | 5 | 4 | 9 |
Leif Svenssons hockeykarriär var i många stycken ovanlig. Han var spelaren som blev proffs i NHL utan att ha spelat en enda match i Tre Kronor. När han senare blev uttagen till VM hade han inte heller spelat någon landskamp. Detta var något som då aldrig inträffat tidigare och det kommer säkert att dröja innan något så unikt kommer att inträffa igen.
Leif är född i Härnösand 1951. Han spelade för Ångermanland i TV-Pucken, men flyttade som 16-åring till Stockholm och började att spela för Djurgården. 1969 kom Leif med i Djurgårdens A-lag. Där hade äldste brorsan ”Henna” spelat och där spelade då mellanbrorsan Owe. Det var en stor grej även för Leif att komma med i A-laget. Än idag tycker han att den första seriematchen i djurgårdströjan tillhör höjdpunkterna i karriären.
– Det var nog det häftigaste jag varit med om. Jag minns att vi spelade mot MoDo på Hovet. Jag fick 125 kronor och var överlycklig. Det fick man på den tiden cash direkt efter matchen, då Lasse Lindgren stod där med kvittensblocket, minns Leif.
Leif Gunnar Svensson
Född: 8 juli 1951
Ishockeyspelare
Position: back
Moderklubb: IF Älgarna
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1969/70 | 1 | 0 | 1 | 1 |
1974/75 | 28 | 2 | 6 | 8 |
1975/76 | 36 | 5 | 13 | 18 |
1976/77 | 31 | 7 | 15 | 22 |
1977/78 | 29 | 2 | 6 | 8 |
1980/81 | 18 | 1 | 2 | 3 |
1981/82 | 18 | 2 | 3 | 5 |
Leif spelade under sin första ordinarie säsong i Djurgården 1969-70 ihop med Rolle Stoltz, som då gjorde sin sista säsong. Rolle tyckte dock ibland att ungtuppen Leif inte alltid riktigt var värd sitt traktamente.
– Jag spelade nämligen då emellanåt lite opolerat och jag kommer ihåg att Rolle skämtade om att han skulle ha halva mitt matchtraktamente för att jag var utvisad så mycket, avslöjar Leif.
Leif tyckte dock att han fick för få chanser att spela i Djurgårdens A-lag och gick därför till Nacka HC.
– Där var gamla djurgårdaren ”Lill-Lulle” Johansson tränare. Det var han som gjorde om mig till back, säger Leif.
Efter två säsonger i Nacka gick Leif 1972 till Södertälje SK. Sejouren där böljade dock lite oturligt. Leif drabbades av gulsot och var borta under hela hösten. När han var tillbaka fick han spela i SSK:s förstafemma och bilda backpar med en ung talang vid namn Mats Waltin.
Leif har således spelat med såväl Waltin som Rolle Stoltz och är på så sätt en förbindelselänk mellan olika generationer av hockeyspelare. I Södertälje fick Leif också spela mot Djurgården och brorsan Owe. Under de åren var det SSK som vann matcherna. Efter två säsonger i SSK var Leif efter sina utflykter tillbaka i Djurgården 1974.
Leif spelade 4 säsonger i Djurgården innan han blev proffs. Det började med att han blev uttagen till ett representationslag, som Hockeyförbundet 1978 skickade till Nordamerika. Det var ett lag som bestod av de bästa spelarna från de lag som inte gick till slutspelet den våren. Man spelade 5 matcher mot lag i WHA-ligan. Washington Capitals hade folk på plats, som imponerades av Leifs spel. Arne Strömberg, som då var scout för Capitals, hade också separat rekommenderat Leif.
– När jag fick denna möjlighet att åka med till Nordamerika hade jag egentligen beslutat mig för att sluta med hockeyn för att utbilda mig till läkare. Då de sedan ringde från Washington och sa att jag skulle komma över om jag var intresserad var beslutet inte svårt, säger Leif.
– ”Råttan” Edberg och jag åkte över. Jag hade då ingen aning om kontraktsförslag och sådant. För mig var det rent sportsliga motiv som dikterade det hela. De pengar jag blev erbjuden för två år visade sig senare vara vad jag borde ha fått per säsong, säger Leif och tillägger:
– Jag tror att vi tillhörde den sista generationen som åkte över av rent fanatiska skäl.
Den 10 juni 1978 skrev Leif och ”Råttan” ett 2-årsavtal med Washington Capitals.
Leif och ”Råttan” kom till ett mycket dåligt lag, som också var ligans fulaste.
– Det var ett livsfarligt gäng som bestod av en massa råskinn. Under min första säsong i ”Caps” så var det 15 s k ”bench-clearings”, där alla spelarna var ute på isen och slogs samtidigt. Det var fruktansvärt. Jag trodde inte det var sant första gången jag var med om det, säger Leif.
Det gick dock bra för Leif under hans första år. Det gjorde det fram till februari, då Leif stukade foten. Efter den skadan var det tungt för honom att komma tillbaka och det gick heller inget vidare för honom i VM i Moskva den våren. Själv menar Leif att han aldrig skulle ställt upp där om han hade varit lite mer självkritisk än vad han då var.
Kraven i NHL är tuffa, inte minst för tränarna. Redan under sitt första halvår fick Leif uppleva hur två coacher i Washington fick sparken.
– Den förste fick sparken redan under försäsongen och den andre, Dany Belayle, fick sparken efter en förlust hemma mot Pittsburg. Då sjöng 14.000 på läktarna ”Good-bye Dany, Good-bye!”. De krävde hans avgång och hotade med att lämna tillbaka sina säsongsbiljetter om han inte byttes ut, säger Leif.
Efter Belayle kom Gary Green. Han satte upp Leif som forward och bildade en ren svenskkedja med Leif, ”Råttan” och Bengt-Åke Gustafsson. I en match uppe i Chicago i februari råkade Leif ut för en allvarlig axelskada och blev borta från resten av sin andra säsong i Washington.
På försäsongen 1980 var Leif med Washington i Stockholm och spelade i DN-turneringen på Hovet. Han kände att axeln inte var bra och när han kom tillbaka till Washington ställdes han utanför laget. Leif beslöt sig då för att flytta hem trots att han hade tre år kvar på sitt kontrakt. Därmed hade Leif Svenssons NHL-karriär slutat lika plötsligt som den börjat.
Åren i NHL är något som Leif dock absolut inte skulle vilja ha ogjorda.
– Det var, säger Leif, en stor upplevelse, inte minst hockeymässigt.
Han har fått spela mot de stora inom hockeyn, som Bobby Orr, Godie Howe, Phil Esposito, Bobby Hull och Wayne Gretzky. Livet i NHL är dock enligt Leif inte alls så glamoröst som det ofta beskrivits.
– Anders Kallur sa en gång att det var som att göra lumpen på nytt, och det är nog en ganska bra beskrivning, tycker Leif.
Leif hade efter Washington en del anbud från bland annat Schweiz, men han valde Djurgården och Karolinska. Där påbörjade han sina uppskjutna läkarstudier. Djurgården fick en doktor på isen, hette det då. 5 1/2 år senare, 1986, tog Leif sin läkarexamen. I Djurgården spelade Leif 2 säsonger när han kom hem.
Leif var som spelare en kämpe, pådrivare och samlande kraft. Han spelade enkelt men aggressivt och var på rinken tuff men lagom elak. Med sina 90 kg och 189 cm passade han bra i de små rinkarna i NHL, där man behövde stora bjässar som Leif, som kunde hålla emot. Kanske var Leif mer lämpad för nordamerikansk hockey än för svensk. Även om han inte var någon direkt vinthund på rören eller finåkare så var det dock ingen som åkte ifrån honom på en långsida.
Det är på ståplats som Leif tycker att man upplever den rätta stämningen på en elitseriematch. Så medan andra hockeyhonoratiores ser Djurgårdens elitseriematcher bland slipsarna på gräddhyllan så hittar man oftast Leif på ståplats.
Leif är i många stycken lite ovanlig. Han är ingen vanlig Svensson.
Ralf Gustavsson, texten är tidigare publicerad i Djurgården Hockeys matchprogram från säsongen 1989/90
Spelade även ishockey i Karlberg 1957-1962.
Kurt Gerhard Svensson
Född: 16 november 1940
Ishockeyspelare
Position: forward
Moderklubb: Karlbergs BK
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1962/63 | – | – | – | – |
1963/64 | – | – | – | – |
1964/65 | 12 | 4 | 2 | 6 |
Spelade även ishockey i Modo 1962-1965, Timrå 1969-1970, Heffners 1970-1971 och Nacka 1971-1972.
Klas Henry Svensson
Född: 9 mars 1944
Ishockeyspelare
Position: forward
Moderklubb: IF Älgarna
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1965/66 | 5 | 0 | 1 | 1 |
1966/67 | 20 | 6 | 8 | 14 |
1967/68 | 21 | 7 | 9 | 16 |
1968/69 | 20 | 6 | 9 | 15 |
Erik Billy Sundström
Född: 22 december 1948
Ishockeyspelare
Position: back
Moderklubb: Kiruna AIF
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1967/68 | 4 | 1 | 1 | 2 |
1968/69 | 21 | 0 | 0 | 0 |
1969/70 | 3 | 0 | 1 | 1 |
1970/71 | 19 | 0 | 0 | 0 |
1971/72 | 28 | 2 | 1 | 3 |
1972/73 | 24 | 0 | 1 | 1 |
1973/74 | 21 | 1 | 2 | 3 |
1974/75 | 20 | 2 | 1 | 3 |
1975/76 | 5 | 0 | 0 | 0 |
Hade tröjnummer 19 under säsongen 1989/90 i DIF. Använde sedan tröjnummer 13 sedan han blev proffs och även vid NHL-lockouten i DIF 1994/95 samt i landslaget.
Mats Johan Sundin
Född: 13 februari 1971
Ishockeyspelare
Position: forward
Moderklubb: Sollentuna HC
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1989/90 | 34 | 10 | 8 | 18 |
1994/95 | 12 | 7 | 2 | 9 |
Han spelade även ishockey i Hammarby IF 1982-1983 och Södertälje SK 1986-1991.
Reino Sigfrid Sundberg
Född: 27 februari 1957
Ishockeyspelare
Position: målvakt
Moderklubb: Skuru IK
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1974/75 | – | – | – | – |
1975/76 | – | – | – | – |
1976/77 | – | – | – | – |
1977/78 | 19 | – | – | – |
1978/79 | 15 | – | – | – |
1979/80 | 32 | – | – | – |
1980/81 | 27 | – | – | – |
Det berättas om Roland Stoltz, att han fick en puck i skallen under sista träningen inför någon av alla de VM-turneringar han gjorde för Sverige. Blodet sprutade över den kala hjäsan, och hårstrån att stilla blodflödet med fanns ju inte särskilt många. Handduken blev snabbt röd. Såret skulle sys. Lagkompisar och ledare samlades oroliga runt omkring den skadade. Hur djupt var såret? Hur många stygn behövdes? Var det hjärnskakning? Kunde Rolle överhuvudtaget spela i VM? Bara Stoltzan själv behöll lugnet i den allmänna röran: — Sy försiktigt, snälla doktorn! Det är den här hjärnan som skall tänka i VM! Typiskt Rolle Stoltz.
Några minuter senare var han också ute på isen igen. Kanske förlorade han pucken ibland men aldrig varken fattning eller humör. Den stoltzska hjärnan kom att tänka i sammanlagt 218 landskamper, en mer än den dryga fyra månader yngre (!) kollegan Lasse Björn med vilken han bildade en ointaglig fästning framför målvakter som Yngve Johansson och Tommy Björkman i Djurgården och ett otal andra i Tre Kronor.
Att Rolle fick spela sin första landskamp berodde helt enkelt på att han var just djurgårdare. Året var 1955. Rolle hade precis kommit till Djurgården från Atlas Diesel sen Hammarby nobbat honom — ”grabben kunde ju knappt stå på medarna” — och i november denna höst fick ett ograverat Djurgården förtroende att representera Sverige mot Norge i Oslo. Det blev 7—1 i debuten, Rolle gjorde ett mål. Dan efter tog man det lite lugnare och nöjde sig med en 3—2-vinst. I en bok som denna förtjänar naturligtvis hela detta lag av djurgårdare att räknas upp. Alltså, här är Rolle med blårandig omgivning i den första av de 218 A-kamperna: Yngve Johansson (Gösta Norling); Bertz Zetterberg, Lars Björn, Roland Stoltz; Bengt Larsson, Sven Johansson (Tumba), Hans Mild; Stig Tvilling, Yngve Carlsson, Stig Sjöstam; Åke Rydberg, Torsten Magnusson.
Frank Roland Stoltz
Född: 1 augusti 1931
SM-guld: 6 (1957/58 – 1962/63)
Stor grabb #52 ishockey
Ishockeyspelare
Position: back
Moderklubb: Gröndals IK
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1955/56 | 16 | 3 | – | – |
1956/57 | 19 | 2 | – | – |
1957/58 | 14 | 3 | 3 | 6 |
1958/59 | 14 | 8 | 7 | 15 |
1959/60 | 20 | 7 | 7 | 14 |
1960/61 | 20 | 6 | 7 | 13 |
1961/62 | 21 | 8 | 7 | 15 |
1962/63 | 21 | 9 | 8 | 17 |
1963/64 | 20 | 6 | 8 | 14 |
1964/65 | 19 | 4 | 8 | 12 |
1965/66 | 20 | 2 | 5 | 7 |
1966/67 | 15 | 3 | 8 | 11 |
1967/68 | 28 | 5 | 9 | 14 |
1968/69 | 21 | 3 | 7 | 10 |
1969/70 | 14 | 2 | 5 | 7 |
Sen dröjde det faktiskt ett helt år — ända till november hösten därpå — innan Rolle Stoltz åter tilläts spela i landslaget. Även denna gång Norge borta i Oslo, även nu dubbla segrar. Från den dagen släppte han inte den blågula tröjan, och det hann bli tolv VM-/OS-turneringar i rad för Rolle. Från guld-VM i Moskva 1957 till sista OS i Grenoble 1968. I Djurgården blev det sex raka SM-guld åren 1958—63, då klubbens hockey stod på toppen av härlighet. I Tre Kronor blev han dubbel världsmästare, 1957 och 1962, och vid hemma-VM 1963 utsågs han till VM:s bäste back. ”Världens bäste långsammaste back” kallades han ibland. — Man e ju ingen vinthund precis, brukade han själv säga. I sanningens namn var han varken bäst eller långsammast. I så fall mera bra än långsam. Jag tror dessutom, att långsamheten var något av en synvilla.
Är man lång (189 cm) bland knattar, så ser man inte bara stor ut utan även långsam bland allt småfolk som pinnar på med korta skär. Det som verkar vara ultrarapid kan i stället vara det mest vägvinnande.
En lirare, vars klubba fungerar som ett trollspö och vars hjärna — med eller utan stygn på skalet — har en vindsnabb uppfattningsförmåga, behöver faktiskt inte ha samma fart på skridskorna som andra. Bevisat om någonsin av Roland Frank Stoltz, Djurgårdens IF. Att pucken går snabbare än skridskorna är en gammal hockeysanning. Och i England finns ett ordspråk som lyder: ”Långsam och stadig vinner loppet”. Grattis Djurgården, 100 i mars — och grattis Rolle, 60 i augusti!
Lasse Sandlin, sportkrönikör på Aftonbladet.
Text tidigare publicerad i boken Djurgårdens IF 100 år (1991).
Det finns röster och ansikten som för evigt blir ett med en tidskänsla eller en händelse. Av varje mer betydelsefullt skeende har vi var och en någon alldeles speciell minnesbild, kanske inte alltid olik andras men lika fullt helt vår egen: det må sedan gälla världskatastrofer eller ishockeyturneringar.
De stora skeendena går alltid att mäta och återskapa i historiska avhandlingar eller resultatlistor. Men den egentliga upplevelsen, känslan av att verkligen ha varit där, den gör vi oss en alldeles egen bild av. Jag är inte en person som kan säga vem som vann elitserien eller hur Sverige placerade sig i VM det ena eller det andra året. Men det finns ögonblick ur några av alla dessa för mig namnlösa matcher som för evigt är häftade vid mitt minne. Och till dem hör jag hela tiden Rolle Stoltz’ röst.
När vi spända satt på soffkanten framför TV:n var Rolle Stoltz alltid en av oss. Han visste lite mer än vi, han kände grabbarna i laget och han kunde säga att ”grabbarna måste åka lite mera skridsko” med en auktoritet som vi aldrig skulle kunna drömma om att uppvisa. Men han var en av oss och han var där. Rolle Stoltz var vår man som sade det vi lika gärna kunde sagt. I hans röst förkroppsligades hela det ideal av allvar och lek som alltid varit sportens eget och som nu alltmer håller på att vittra sönder under trycket av kommersialism och teknologi. Med Rolle Stoltz kunde vi fortfarande tro på idrottens oskuld.
När man idag träffar Rolle Stoltz är han precis som den vi alltid trott att han var. En gröndalare med en stor kärlek till sporten. Sin berömmelse tar han med jämnmod och tycker oftast att det bara är roligt att bli ihågkommen. Han ser alla matcher och talar om landslagets unga spelare som vore de småbrorsor.
Att sporten såg annorlunda ut på hans tid konstaterar han med liten saknad och utan bitterhet. Att pengar börjat spela allt större roll är trist men del i en ofrånkomlig utveckling. På Rolle Stoltz’ tid cyklade man till träning och matcher, ofta hann man knappt hem sedan arbetsdagen på Atlas Copco var över innan nästa dags arbete skulle börja. Då var sporten liv, lek och allvar för arbetarungdomen, idag säger Rolle Stoltz att den blivit lite som tennis: man måste ha pengar för att komma igång.
Som kommentator i TV har Rolle Stoltz haft del i att göra ishockeyn till en av våra bredaste publiksporter. Tillsammans med framför andra Lars-Gunnar Björklund gjorde han sporten personlig och angelägen. Hans södermalmsfärgade fraser blev klassiska och fördes vidare i var mans mun. Hans lakoniska kommentarer klädde av spelarna deras anonyma lagnummer och gjorde dem ej blott till personer på isen, utan till personligheter. Någon har lite skämtsamt kallat Rolle Stoltz språkvårdare. Det kanske inte är så dumt egentligen. Som TV-kommentator var Rolle Stoltz med om att uppfinna en ny referatform. Det var inte längre den yrkesmässiga reporterns jäktade flås, inte specialistens förnumstiga preciseringar. Rolle Stoltz’ språkvård bestod i att låta nuet tala. Något som blivit så stilbildande att det stundtals kan slå över i sin motsats: det stumma tittandet.
Men med Rolle Stoltz förstod vi att det i sporten, som i livet i övrigt, är närvaron i ögonblicket som räknas. Det är så att en södergrabb som undertecknad till och med kan förlåta karln att han gick och blev djurgådare.
Niklas Rådström, författare.
Text tidigare publicerad i boken Djurgårdens IF 100 år (1991).
.
Hans Göte Stergel
Född: 26 maj 1943
Ishockeyspelare
Position: målvakt
Moderklubb:
Säsonger | Matcher | Mål | Ass | Poäng |
1962/63 | – | – | – | – |
1963/64 | – | – | – | – |